RASHOMON - DEMONENES PORT
Jeg forstår det ikke. Jeg forstår det bare ikke.
Det er helt ubegripelig.
Hva har hendt?
Hva er det du ikke forstår?
Jeg har aldri hørt noe så merkelig.
Da får du fortelle.
Det er godt vi har en prest her. Han ser ut til å vite mye.
Nei…
Ikke engang den hellige Konin, som er kjent for sin visdom-
- kan forklare en så merkelig historie.
Jaså, du kjenner altså til den merkelige historien?
Jeg var med ham. Jeg så og hørte det selv.
- Hvor? - På gården til lensmannen.
Hos lensmannen?
- En mann hadde blitt myrdet. - Hva? Bare én?
Her borte ved Rashomonporten ligger alltid lik som ingen vedkjenner seg.
Det er sant. Krig, jordskjelv-
- sykloner, branner, sult og farsotter.
Katastrofer år ut og år inn.
Som om det ikke var nok, herjer banditter hver eneste kveld.
Med mine egne øyne-
- har jeg sett utallige mennesker dø som småkryp.
Men…
En så fryktelig historie har jeg ikke hørt i hele mitt liv.
Ja, den er fryktelig.
Etter i dag kan jeg ikke lenger tro på menneskets godhet.
Det er verre enn banditter, sykdommer-
- sult, branner eller krig. Det er uhyggelig.
Du, prest… Det er nok prekener nå.
Jeg ville bare få tiden til å gå til det slutter å regne.
Jeg hører heller på regnet enn på de kjedelige prekenene dine.
Hør på meg! Du må forklare dette.
De er ubegripelige for meg, alle tre.
Hvilke tre mener du?
- Det er det jeg vil fortelle om. - Ta den tid du trenger.
Regnet ser ikke ut til å gi seg.
Det var for tre dager siden. Jeg var på fjellet for å hugge ved.
Jeg skyndte meg for å melde fra til lensmannen.
I dag, tre dager senere, ble jeg innkalt til lensmannen.
Ja, det stemmer.
Det er helt riktig at det var jeg som fant liket først.
Om jeg så et sverd eller liknende?
Nei, der var ikke noe sånt.
Bare en kvinnehatt som hang på en grein, -
-en istykkertråkket samurailue-
- og et avskåret rep ved siden av liket.
Litt lengre borte, på det falne løvet, -
- skinte en amulettpose av rød brokade. Ja visst!
Det var alt jeg så på stedet.
Ja.
Jeg støtte på mannen før han ble myrdet.
Det var tidlig på ettermiddagen for tre dager siden-
- på veien mellom Sekiyama og Yamashina.
Kvinnen bar slør, så jeg så ikke ansiktet hennes.
Mannen var bevæpnet med sverd, bue og piler.
Jeg ante ikke at jeg siden skulle få se ham sånn.
Sannelig…
Et menneskeliv er like forgjengelig som morgenduggen.
Jeg vet ikke hva man kan si.
Det er beklagelig at det gikk slik.
Mannen jeg har pågrepet, heter Tajomaru…
Ja visst! Han er beryktet i hele Kyoto. Banditten Tajomaru.
Da jeg først prøvde å pågripe ham, gikk han i de samme mørkblå klærne.
Og han hadde dette koreanske sverdet på seg.
Jeg tok ham til slutt om kvelden for tre dager siden ved Katsura-elva.
Hvordan er det med deg?
Han hadde et svartlakkert kogger med 17 haukefjærpilen-
- en bue viklet inn i skinn og en grå hest.
Gjenstander som hadde tilhørt den myrdete mannen.
Men Tajomaru ble kastet av hesten som han hadde stjålet.
Det må ha vært skjebnen som straffet ham.
Skulle hesten ha kastet meg av? Hørt sånt tull!
Sånn gikk det til…
Jeg red på hesten da jeg plutselig ble tørst.
Jeg drakk vann fra en bekk.
Det må ha ligget en død huggorm lengre oppe.
For jeg fikk ulidelige magesmerter!
I skumringen, da jeg kom til elva, holdt jeg det ikke ut lenger.
Jeg steg av hesten og satte meg på huk på stranda.
Skulle en hest kaste meg av?
Bare en idiot ville tro noe så idiotisk!
En dag kommer jeg til å dingle fra et tre.
Jeg er ikke redd for å si det som det er!
Jeg tilstår at jeg, Tajomaru, drepte mannen.
Jeg så paret for tre dager siden, på en brennhet ettermiddag.
Akkurat da blåste en sval bris gjennom løvverket.
Hadde det ikke vært for den, ville jeg aldri ha myrdet ham.
Jeg rakk bare å se et kort glimt av ansiktet hennes.
Det kan ha vært derfor. For meg var hun som et gudommelig vesen.
Jeg var nødt til å ha henne, om jeg så måtte drepe mannen.
Men jeg lot gjerne være, om jeg kunne få henne uten.
Hensikten min var altså å ta henne uten å drepe mannen.
Men jeg kunne ikke gjøre det der, på veien til Yamashina.
Hva vil du?
De trenger ikke være redd meg.
Er det ikke praktfullt?
Se nøye på det.
Det er en gammel grav på fjellet der borte.
I den fant jeg mange sverd, dolker, speil og andre gjenstander.
For at ingen skal finne dem, har jeg gravd dem ned heri skogen.
Om De vil, kan De få dem billig.
Gjennom dette krattet.
Gå foran.
Der borte, ved furua.
Det har skjedd noe fryktelig!
Reisefølget Deres er blitt bitt av en slange.
Kvinnen ble plutselig helt likblek i ansiktet.
Hun stirret forstummet på meg med et barns alvor.
Da jeg så det, ble jeg sjalu på mannen, fylt av hat!
Jeg ville vise hvor bedrøvelig han så ut, der han satt fastbundet.
Det var et plutselig innfall som jeg aldri hadde fått før.
Jeg har aldri sett en kvinne med så voldsomme følelser.
Jeg fikk henne uten å drepe mannen, slik jeg hadde tenkt.
Nei, jeg hadde ikke til hensikt å drepe ham.
Men…
Vent!
Enten du eller mannen min må dø.
Dere kan ikke begge leve.
Å vanæres framfor to menn er verre enn døden.
Jeg…
Jeg gir meg til den av dere som overlever.
Jeg ville ikke drepe ham mens han var bundet, og han kjempet tappert.
Det måtte 23 sverdhugg til!
Dere må forstå at jeg beundrer dyktigheten hans.
Ingen andre har utvekslet mer enn 20 hugg med meg.
Hva for noe? Hva som skjedde med kvinnen?
Det vet jeg ikke.
Da han var død, snudde jeg meg, men hun var forsvunnet.
Hun flyktet antakelig av redsel da vi begynte å fekte.
Hun må ha vært vettskremt, for da jeg kom til veien, sto hesten der ennå.
Jeg ble tiltrukket av de voldsomme følelsene hennes, -
- men hun var likevel bare en vanlig kvinne.
Jeg hadde ikke lyst til å lete etter henne.
Hva sa du? Mannens sverd?
Jeg solgte det for noen glass i byen samme dag.
Hva?! Kvinnens dolk?
Ja visst, ja… Den så dyr ut, med innfelt perlemor.
Den hadde jeg helt glemt.
Det var synd. Det er nok mitt livs største tabbe!
Tajomarus svakhet for kvinner er velkjent blant bandittene i Kyoto.
I høst, på fjellet bak Toribetemplet-
- fant man to kvinner som hadde blitt myrdet.
Det må ha vært han.
Og kvinnen som flyktet uten hesten sin, nå er hun forsvunnet.
Men…
Hun dukket opp hos lensmannen.
Hun hadde søkt tilflukt i et tempel, og lensmannen fant henne.
Det er løgn! Alt sammen er løgn.
Både Tajomarus og kvinnens forklaring.
Mennesker kan ikke snakke sant.
Ofte er ikke folk ærlige mot seg selv engang.
Det stemmer kanskje, men…
Det skyldes at menneskene er svake.
Derfor lyver de. De lurer til og med seg selv.
Flere prekener!
Jeg blåser i om det er oppdiktet, så lenge historien morer meg.
Hvordan var hennes fortelling?
Hennes fortelling var helt annerledes enn Tajomarus.
Og dessuten-
- så hun slett ikke så viljesterk ut som Tajomaru beskrev henne.
Ynkeligheten hennes vekket medlidenheten min.
Han der…
Han der mannen i mørkblå klær…
Etter at han hadde tvunget seg på meg med vold, -
- fortalte han stolt at han var den berømte Tajomaru.
Han så hånlig på mannen min, som satt fastbundet.
Mannen min…
…må ha følt seg fryktelig ydmyket.
Jo mer han vred seg for å komme løs…
…desto dypere skar repet seg…
…inn i kroppen hans.
Jeg løp bort til mannen min.
Jeg prøvde, i alle fall…
Når jeg tenker på øynene hans, -
- er det som om blodet fryser til is i årene mine.
Det jeg så i blikket til mannen min, var ikke raseri.
Heller ikke sorg.
Han bare stirret kaldt på meg med avsky i blikket.
Slutt! Ikke se slik på meg!
Det er altfor grusomt!
Du kan slå meg, til og med drepe meg!
Men ikke se på meg med det blikket, så grusom kan du ikke være!
Drep meg!
Ikke nøl!
Slutt…
Slutt!
Slutt.
Slutt. Slutt!
Etter det…
…mistet jeg bevisstheten.
Da jeg våknet og så meg rundt…
…ble jeg forskrekket av det jeg så.
I brystet på den døde mannen min…
…sto dolken min og skinte kaldt.
Jeg ble så skrekkslagen…
…at jeg flyktet ut av skogen som i en tåke.
Da jeg kom til sans og samling igjen…
…sto jeg ved sjøen ved foten av fjellet.
Jeg kastet meg i sjøen.
Jeg prøvde å ta livet av meg på mange forskjellige måter…
Men jeg lyktes ikke i å dø.
Jeg er bare en hjelpeløs…
…og enfoldig kvinne. Hva skal jeg nå gjøre?
Ja, nå begriper jeg ingenting heller.
Men kvinner lurer oss med tårene sine.
De lurer seg selv også.
Derfor skal man være forsiktig med å høre på kvinner.
- Etter å ha hørt på den døde… - Den døde?
- Hvordan kunne en død mann snakke? - Gjennom et medium.
Det er løgn! Det han fortalte, var også løgn!
Men en død mann ville vel ikke lyve?
Hvorfor ikke, prest?
Jeg vil ikke tro at mennesker er så syndige.
Tro hva du vil, men det fins vel ingen som er uten synd?
- Det er bare noe vi innbiller oss. - Hvordan kan du si sånt?
Man lukker øynene for det man ikke vil erkjenne og tror på sine løgner.
- Det er enklest sånn. - Det er ikke sant!
Det holder. La oss høre denne døde mannens beretning.
Jeg befinner meg i mørke nå.
Jeg lider heri mørket, uten den minste strime av lys.
Jeg forbanner deg som tvang meg ned i dette lidelsenes mørke.
Da banditten hadde voldtatt hustruen min, satte han seg ned-
-og begynte å trøste henne.
Hun satt på det visne bambusløvet og stirret ned i fanget sitt.
Banditten prøvde å overtale henne.
"Siden du har vært med en annen mann, -
- kan du ikke lenger leve lykkelig med din make. Gift deg med meg.
Jeg gjorde dette av kjærlighet til deg."
Da han sa det, løftet min hustru hodet sitt med lengsel i blikket.
Så vakker hadde jeg aldri sett henne før.
Og min vakre hustru…
Hva svarte hun foran øynene til sin make, som satt fastbundet?
Ta meg med.
Ta meg med hvor du vil.
Det sa hun!
Men det var ikke hennes eneste synd.
Da ville jeg ikke ha lidd slik jeg gjør her i mørket.
Drep ham!
Så lenge han lever, kan jeg ikke bli med deg. Drep ham!
Ordene hennes virvler som en storm rundt meg-
- og prøver å blåse meg ned, helt til bunns i mørket.
Har noe menneske før uttalt ord så fulle av ondskap og hat?
Til og med banditten ble blek i ansiktet da han hørte dem.
Jeg ber deg, drep ham.
Drep ham!
Du, hva vil du gjøre med henne?
Vil du drepe eller skåne henne? Du kan nikke til svar.
Da jeg hørte ham si det, var jeg klar til å tilgi ham hans udåd.
Nå? Vil du drepe henne?
Eller skåne henne?
Jeg vet ikke hvor lang tid som gikk…
Hun unnslapp. Jeg må tenke på hva jeg nå skal gjøre.
Det er aldeles stille.
Jeg hører noen gråte i nærheten.
Noen gråter. Hvem er det som gråter?
Det var stille.
Aldeles stille.
Plutselig skinte sola svakere.
Et mørke begynte å omslutte meg uten at jeg merket det.
Jeg lå helt stille i stillheten.
Da hørtes det ut som noen smøg seg fram mot meg.
Hvem var det?
Vedkommende tok forsiktig tak i dolken i brystet mitt-
-og trakk den langsomt ut.
Det stemmer ikke! Han hadde ingen dolk i brystet.
Han ble drept med sverd.
Det blir stadig mer interessant.
Men det virker jo som om du har sett alt som skjedde.
- Hvorfor sa du ikke fra om det? - Jeg ville ikke bli innblandet.
Men nå kan du vel snakke om det?
Fortell nå. Din versjon virker mest interessant av alle.
Jeg vil ikke høre! Jeg har fått nok av fæle historier!
Det er ikke uvanlig nå for tiden.
Demonene i porten har visst flyktet på grunn av menneskenes ondskap.
Nå, hva vet du om denne historien?
- Jeg fant en kvinnehatt på fjellet. - Det har du fortalt.
Så gikk jeg 20 meter til og hørte en kvinne gråte.
Jeg kikket fram fra en busk-
- og så en bundet mann, en gråtende kvinne og Tajomaru.
Hold an… Det er altså ikke sant at du fant den døde mannen?
Jeg ville ikke bli innblandet!
Fortell videre.
Hva gjorde Tajomaru?
Han satt på kne foran kvinnen og ba om tilgivelse.
Jeg har alltid gitt etter for mine onde innfall.
Det var en måte å unngå lidelse på.
Men i dag hjelper det ikke!
Nå som du er blitt min, har jeg enda større begjær etter deg.
Jeg ber deg, bli min hustru!
Jeg, Tajomaru, som er berømt i hele Kyotoområdet…
…ber deg på mine bare knær.
Om du vil, kan jeg slutte med dette livet.
Jeg har gjemt unna nok penger til at du vil kunne leve godt.
Om du ikke vil ha røverpenger, skal jeg slite for deg.
Jeg kan til og med bli gateselger.
Om du bare blir min, skal jeg holde ut hva som helst.
Jeg ber deg, bli min hustru.
Jeg ber deg… Om du sier nei, blir jeg nødt til å drepe deg.
Vær så snill, si ja!
Slutt å gråte og svar meg. Si at du vil bli min hustru!
Si det! Si det!
Det er umulig. Jeg kan ikke si det.
Hvordan kan en kvinne bestemme noe sånt?
Jeg forstår. Du mener det avgjøres mellom mennene.
Vent!
Jeg vil ikke risikere livet for en sånn kvinne.
Du ble vanæret foran to menn. Hvorfor tar du ikke livet av deg?
Det er skammelig!
Jeg vil ikke ha en sånn tøyte. Om du vil, kan du få henne.
Det gjør meg mer vondt å miste hesten.
- Vent! - Ikke følg etter meg!
Slutt å gråte! Tårene dine lurer ingen.
Slutt nå. Det er galt å straffe henne sånn.
Kvinner er svake skapninger.
Det er dere som er svake!
Du som skal være mannen min, hvorfor dreper du ham ikke?
Et mannfolk hadde drept ham og så bedt meg ta livet av meg.
Og du er heller ikke et mannfolk.
Da jeg hørte navnet ditt, ble et håp vekket i meg.
Jeg var så lei av dette skuespillet.
"Han kan redde meg ut av denne fortvilte knipen," tenkte jeg.
"Han kan være så hensynsløs han vil, bare han redder meg."
Det tenkte jeg.
Men du er akkurat like ubesluttsom som ektemannen min.
Hvis en mann vil eie en kvinne, må han bli gal av begjær.
En kvinne må vinnes med sverd.
Jeg vil ikke dø. Jeg vil ikke dø!
- Ja, det høres jo sant ut! - Jeg så det med mine egne øyne!
- Det stoler jeg heller ikke på. - Jeg lyver ikke.
Løgnere sier aldri de lyver.
Hvis vi ikke kan stole på folk, blir verden et helvete.
- Ja, verden er et helvete. - Men jeg tror på mennesket.
Jeg vil ikke verden skal bli et helvete.
Det hjelper ikke å skrike. Hvilken av versjonene tror du på?
Jeg forstår det ikke. Jeg forstår det bare ikke.
Ikke tenk på det. Det går ikke an å begripe seg på mennesker.
Hva gjør du?!
Hva gjør du selv?
Det er jo forferdelig!
Noen vil uansett stjele kimonoen, så det kan like gjerne bli meg.
- Er du en djevel? - Jeg?
Hva er da barnets foreldre?
De moret seg, men kastet ut barnet da det ble født. De er djevlene!
Du tar feil! Amulettposen som henger på kimonoen er til beskyttelse.
Hvordan tror du det føles å gi fra seg barnet sitt? De må ha vært nødt!
- Man kan ikke tenke på alle andre. - Du tenker bare på deg selv!
Hva er galt med det? Folk nå for tiden lever simplere enn hunder.
Man overlever ikke om man ikke tenker på seg selv.
Din djevel…
Sånn er det. Alle tenker på seg selv og finner på unnskyldninger.
Banditten, kvinnen, mannen…
Og du er likedan!
Skulle du være et unntak? For noe tull!
Du kunne kanskje lure lensmannen, men du lurer ikke meg!
Hvor har du gjort av kvinnens dolk?
Den med innfelt perlemor, som Tajomaru sa var så verdifull?
Falt den ned i gresset og forsvant?
Hva?
Hvem stjal den, om ikke du?
Det virker som jeg har rett.
Du kaller meg tyv, men tenker også bare på deg selv.
Har du ikke mer å si?
Da går jeg.
Hva gjør du? Skal du stjele undertøyet til barnet også?
Jeg har allerede seks barn.
Om jeg oppfostrer ett til-
-gjør det ingen forskjell.
Jeg…
Jeg skjems for det jeg sa.
Det er ikke rart, etter i dag.
Man kan ikke stole på mennesker lenger.
Det er jeg som burde skjemmes.
Jeg forstår ikke hvordan jeg kunne gjøre noe sånt.
Nei, jeg vil takke deg!
Takket være deg-
- kan jeg beholde min tro på mennesket.
Du trenger ikke takke.
SLUTT